Теменуга Маринова
От преводача

chitanka.info

Тези редове нямат за цел дискусия относно принципите на превода, а са по-скоро отговор на няколко вероятни въпроса върху опита ми да пресъздам поезията на По. Заех се с нея по две причини — предизвикателството и любовта към думите. Страхът, че българският език постепенно се стопява, съвсем не е без основание. Дошло е време книгите в собствената ни Родина да се градят като църкви през турското робство — наполовина вкопани в земята. Колкото и да е странно, подобна ми се струва и участта на английския език — език, чиято комуникативно-информационна характеристика постепенно съсипва сакралната. Стремях се да овеществя света на По в съзнанието на българския читател, но преди това трябваше да превъзмогна собствените си народностни и социални суеверия. Трудности срещнах и поради маниакалната привързаност на Едгар Алън към симетрията, която никак не отиваше на вродения ми порив към хаоса. По-късно открих, че първичният ред съвсем естествено допуска строгост по въображаемия път на думите. Познавах преводите на Георги Михайлов. В процеса на работа прочетох и няколко упражнения, освен моите, върху „Гарванът“. Не беше достатъчно. В писмата си до Георги Марковски изпадах последователно в еуфория и депресия. Цялата тази налудничава ситуация приключи с два негови съвета: „Отдай му се!“ и „Приеми всичко като една великолепна игра!“ Тогава започна същинската лудост, която някои наричат вдъхновение, но според мен си е непрекъснат стрес. Броенето на срички се оказа детинска неволя пред необходимостта да се откажа от английската дума в името на българската, когато метафората, освен видима, можеше и по-пълно да бъде озвучена. Не говоря за обичайното редуване на родна с чужда лексема, а за твърдението на По, че е в състояние да чуе залеза. Това е причината да използвам понякога думи не толкова еднакви по значение с английските, колкото такива, които внушават еднакво отношение. Съвсем различен е случаят, когато римите почти съвпадат, както е в „Юлалюм“.

Що се отнася до най-превежданата поема „Гарванът“, избрах за лайтмотив „вечността“ вместо „never more“ въпреки, че предпочитах английския вариант. Основанията ми бяха, че връзката между вече, вечер и вечност е очевидна, а и един от ръкописните варианти на „R“ е „r“ т.е. съвпада с българското ръкописно „ч“. Освен това, смислово „never more“ и „вечността“ са близки, поне на пръв поглед.

Пристрастията ми и досега си остават към недовършената поема „Ал-Аарааф“, която приех като лична.

Убедена съм, че онова, което постигнах в превода, не е достатъчно и поради същата причина съм щастлива. Завършените произведения обикновено са мъртви. В предговора си към изданието Е. А. По пише: „В защита на собствения си вкус обаче се чувствам длъжен да кажа, че нищо в това томче не е достатъчно за публиката, или пък ми оказва някаква особена чест. Независещи от мен обстоятелства ме предпазиха да употребя сериозни усилия в онова, което по щастлива случайност стана мой избор. За мен поезията не е била цел, а страст. И тъй като страстите трябва да се уважават, не може и не бива да бъдат извиквани по желание с презряно възнаграждение, или с още по-презрените похвали на човечеството.“ Нека читателят приеме тези думи като обяснение и оправдание за преводача.

П.П.: През 1997 г. авторът на „Разказвачът и смъртта“ ми поръча да преведа стихотворенията на Е. А. По. Работих върху превода две години.

Когато приключих, смъртта си взе Разказвача.

Теменуга Маринова

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.